perjantai 31. heinäkuuta 2009
JOHN IRVING
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhEcsfAJ7bcWe7wT-Nvf85GK8Mwm0eEmvjQie44VuiApgzeyLU9vzF96IRKKh75GAFTwIK8VMZw9dOkpgFQnNFmrh3n6HNFbSIVyAO_T22fA9Cz5i5KtW88m-QQQMFtOW1_g8JzJcRWeAo/s280/JOHN+IRVING+2.jpg)
Sitaatti on John Irvingin kirjasta Kunnes löydän sinut. Kirja liikkuu hämmentävästi tatuointipiireissä, mutta ennen kuin huomaatkaan olet jo etsimässä päähenkilön kanssa hänen ensirakkauttaan, taitavaa, yltympäriinsä tatuoitua kanttoria ympäri Eurooppaa, myös Helsingistä. Suomi muuten mainitaan myös kirjassa Leski vuoden verran sivulla 258. Siis jos sillä nyt on mitään merkitystä, mutta kuitenkin...
Myönnän: John on kietonut minut pikkusormensa ympärille. Luulin lukeneeni kaikki maailman kiinnostavat kirjat ja jotenkin Garpin maailma oli kiertänyt intohimoista lukijaa, kunnes pari vuotta sitten melkein putosi eteeni. Luin kirjan itkien, nauraen, itkien ja ihmettelin, kuka on mies tällaisen mielikuvituksen takana. Sitten tuli aika etsiä käsiini samaisen kirjailijan Leski vuoden verran, jossa kaikkien irvingmäisten koukeroiden jälkeen, ikään kuin sateenkaaren lopuksi, naisen elämä alkoi 76 -vuotiaana. Tarina on kiehtova, monisärmäinen ja hellään rakasteluun suloisesti päättyvä.
"Moni nainen tulee hulluksi siksi ettei pääse yli ensirakkaudestaan. Mikä siinä on niin vaikeaa ymmärtää?"
John Irvingin kirjat riitelevät hänen julkisuuskuvansa kanssa, mutta minun mielestäni hän paljastaa kirjoissaan itsensä paitsi 'hieman' machoilevaksi mieheksi, myös mieheksi, joka osaa nauraa itselleen/miehille, ymmärtää suuria tunteita, hallitsee mustan huumorin ja ennen kaikkea tuntee naisten tavan ajatella kuin myös osoittaa suurta elämisen ymmärrystä.
"Eläkää sovinnossa menneisyyden kanssa. Älkää unohtako sitä, mutta antakaa sille anteeksi."
Unohdinko kertoa, että aion kerätä kaikki Irvingit kirjastooni, joten antikvariaateissa 'kollaamisesta' on tullut uusi harrastus. Älkää hyvät ihmiset unohtako antikvariaaatteja ellette löydä mistään jotain vanhaa kiinostavaa kirjaa!
LEIJONA HEINÄKUUN 22.-ELOKUUN 21.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgz6pPnF9Czx1ynSq62OJsbYpbrqEDnf1nrcVtyPRy7Y1g-FI72gQmXIFvZueJxRdwkVkLqsLHIutuTmo4qqRp_I8dIgV_v55bmfvG3KLJyOKeSXU6PgD2VkMG1bID9rnjOX-lsrsSTlOs/s280/HELEN+MIRREN+KAUNIS.jpg)
Suhtaudut suvaitsevasti toisten vikoihin ja sinulla on taipumusta tuhlaavaisuuteen menoissasi. Mikään ei ole liian kallista rakkaillesi tai sinulle itsellesi. Vaikka mielitekosi usein ylittävätkin varasi uskot, että statussymbolit ja edustava julkisivu ovat jo puolet voittoa jokaisen ihmisen elämässä.
Olet onnellisimmillasi johtaessasi esitystä. Sinulla on niin luja itseluottamus, että uskot voivasi ohjata ja neuvoa muita, ja mikäli olet hyökkäävää leijonatyyppiä, yrität kenties parantaa ihmisiä, halusivatpa he sitä tai eivät.
Koska olet syntynyt Leijonan merkissä olet hyvin ylpeä, mutta sinun on muistettava, että toisillakin on ylpeytensä. Ajattele vähän ennen kuin hukutat toiset hetken mielijohteesta virinneeseen anteliaisuuteesi tai tarjoat neuvojasi pyytämättä. Olivatpa vaikuttimesi miten hyvää tarkoittavia tahansa, toiset eivät ehkä ole yhtä yleviä kuin sinä ja pahastuvat tungettelustasi.
Leijonat arvostavat yksilöllisyyttä, he loukkaantuvat, jos toiset yrittävät hallita heitä. Tämä omapäisyys on ehkä hyvä suojakeino, sillä Leijonalle käy usein huonosti, jos hän noudattaa toisten neuvoja. Hän tietää, että hänen on joko hallittava tai oltava toisten hallittavana.
Olet melkoisen itsevarma, ja kuitenkin sinun on saatava kiitosta ja kannustusta pystyäksesi parhaimpaasi. Leijonat ovat yleensä yritteliäitä ja hellittämättömiä, mutta eräältä leijonatyypiltä puuttuu melkein kokonaan kunnianhimo ja aloitekyky ja hän tyytyy suhtautumaan asioihin huolettomasti ja välttää kaikkea vastuuta; monesti hän on pelkästään laiska.
Voit olla miellyttävä ja hyväntuulinen, vaikka ehkä melko ylimielisellä ja alentuvalla tavalla. Et halua kuulla vastaväitteitä; jos sinua vastustetaan, muutut äänekkääksi ja epämiellyttäväksi.
Leijona on rakkauden ja romantiikan merkki. Sinä kaipaat rakkautta ja haluat, että sinua rakastetaan. Tunne-elämän ilot ovat sinulle tärkeitä ja rakkautesi on voimakasta ja kiihkeää. Olet äärettömän ylpeä ja monin tavoin sangen sovinnainen; puolisosi – kuten Caesarin vaimon – on oltava kaikkien epäilyjen yläpuolella. Leijona on kiinteä merkki, ja sen edustajat ovat yleensä uskollisia ja vilpittömästi toiseen kiintyneitä. mutta joidenkin toisten merkkien tietyt piirteet ärsyttävät heitä voimakkaasti. He eivät voi sietää pikkumaisuutta eivätkä jatkuvaa vikojen kaivelemista; he kukoistavat kun heitä rohkaistaan eivätkä suhtaudu karsaasti imarteluunkaan.
Leijonan merkissä syntyneenä olet hyvin ylpeä perheestäsi. Monet Leijonat haluavat tosin muovata läheisensä oman makunsa mukaisiksi, mikä saattaa synnyttää vaikeuksia, jos aviopuolisolla tai lapsella on erilaiset käsitykset itsensä toteuttamisesta tai täysin erilainen luonne. Sinulla on luontaista vastuuntuntoa ja haluat huolehtia rakkaistasi parhaan kykysi mukaan. Tahdot heidän noudattavan omia säädyllisyysperiaatteitasi ja vaadit heidän kunnioitustaan, mutta ehkä he eivät alistukaan määräyksiisi eivätkä kunnioita suureellisia eleitäsi. Tahdonvoimasi avulla voit saada melkein kaiken mitä haluat, mutta todellinen yhteistoiminta vaatii hienotunteisempaa ja tahdikkaampaa suhtautumista toisiin ihmisiin.
Kehittymättömällä laiskalla Leijonalla ei ole mitään tarjottavaa lähimmäisilleen eikä totta puhuen itselleenkään.
Myönteisellä henkisesti kehittyneellä Leijonalla on paljon annettavaa – lämpöä, rakkautta, uskollisuutta, rehellisyyttä, johtamistaitoa ja totuudellisuutta.
On viisasta eritellä itseään varmistuakseen siitä, että luonteessa on oman merkin hyviä ja jaloja piirteitä; tutki myös toisia merkkejä ymmärtääksesi niiden ominaispiirteitä.
DINA
Kulta Dina, tule pian tänne viuhtomaan. Saat viedä kaikki nilkkasukkani, jotka asetan oikein riviin sinua odottamaan, Saat riepottaa niitä pitkin pihoja. Vie Reiman sukat kanssa. Nyt on suvi, eikä me tarvita mitään sukkia, saat ne kaikki! Tule nyt vain terveeksi ja sinähän tulet! Kulta, selviä nyt, saat rynnätä suoraan kukkivien kuunliljojen penkkiin, mutta sitten tulet minun syliini, sillä kyyneleet ovat kuivattaneet minut ja tarvitsen sinun suukkojasi ja koirannuolaisujasi!
hullluna sinuun
ylin palvelijasi eli minä ja Ukkometso, jota palvot eli Reima
MERI JA TEEMU
Eilen laitoin blogiini linkin Nuoren, Kunnianhimoisen Kirjallisen Blogin Pitäjän, Tuuren sivuille, menkää sinne ja auttakaa älykäs ja todella kirjallisuuteen hullantunut nuori herra alkuun. Häneen liittyy myös yksi uutinen, jonka paljastan elo-syyskuulla.
Meri, ota yhteyttä heti, jos viime päivien tapahtumat käyvät ylitse, me tulemme lujaa!
rakkaudella
äiti ja isi
PS. Koittakaa nyt Teemun kanssa hiukan edes relata tältä kaikelta...
torstai 30. heinäkuuta 2009
JOTAIN MUUTA KUIN ELÄMÄÄ
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhBOWoFT81bJV1gqJLWnowoKCa_RgWud4Kqlh-Zd1TUMyIMirWqA0b6J6nfZzjDvk4kwD094W0emw6QmuPLO5yQBgRUnoFQLJne8SfaloWryY3UBrMjm7i3_66HkSQ8BJ6nV7EDVM5LhLo/s280/TUUREN+BLOGI.jpg)
VEINTE POEMAS DE AMOR Y UNA CANCIÓN DESESPERADA
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhtAraEFg1xvxAJs7t-K0zpnYxo6jhid1SBB8RFSHSVf9uJRvJ3ZdFemmRg_DaGibHrdbk64tCp0wTxBFvbooHK3om1pvxhp2ax9y_2q0aPi6SlYGPQIvgcj2tdAeBQ4mC4fo56i_AA3T8/s280/Pablo+Neruda+THE+BEST.gif)
Kapteenin laulujen syntyhistoria on rakkaustarina jo sinällään. Pablo Neruda kirjoitti runot ollessaan maanpaossa Caprilla 1950-luvun alussa. Hän oli vielä tahollaan naimisissa, mutta suhde Matilde Urrutiaan synnytti hienoimpia koskaan kirjoitettuja rakkausrunoja. Aran tilanteen vuoksi kokoelma ilmestyi ensin anonyymisti vuonna 1952, mutta kun Matilde Urrutia ja Pablo Neruda myöhemmin menivät naimisiin, saivat runotkin nimen kirjoittajalleen.
Koska ainakaan Jael ei ole vielä kyllästynyt tähän minun Neruda-kuumeeseeni, tarjoan Kapteenin lauluista vielä Hyönteisen:
Haluan tehdä pitkän matkan lantioltasi jalkateriin asti.
Olen hyönteistäkin vähäisempi.
Kuljen näillä kaurankeltaisilla kukkuloilla,
joiden kaidat polut vain minä tunnen,
niiden palaneet painanteet ja kalpeat kujanteet.
Tältä vuorelta en pääse koskaan.
Mikä mahtava sammalmätäs!
Ja millainen kraatteri, kuumankostea ruusu!
Kuljen reisiäsi alaspäin ja kudon kierteistä verkkoa
tai nukahdan matkalla, kunnes saavutan polvesi
jotka ovat pyöreät ja kovat
kuin maanosamme vuorten kuulaan kiviset huiput.
Laskeudun pitkin jalkojasi kohti niemimaata muistuttavien
hitaanterävien varpaittesi kahdeksaa lahdenpoukamaa,
putoan lakanan valkeaan autiuteen
ja hamuan sokkona ja nälkäisenä
vartaloasi, joka on kuin tulikuuma ruukku!
MATILDE URRUTIA Y PABLO NERUDA
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhO5k_nBDRwFKhPJpTPmw_OSQwJxoeUjWtM2UNN6jT5AOwaC9b4929Y0tq2EYu8s14DieUTb3QSAcQfBR7NS7QTyX7QsQKRRzBgPzQ8mJVGWpxbjleO3rhe0tOGcKySSXXRhICepwaWQFQ/s400/MATILDE+URRUTIA+Y+pABLO+NERUDA.jpg)
Suloinen armaani, ota vastaan suuri rakkauteni, joka ei löytänyt sinusta turvapaikkaa, vaan harhailee kuin leipä- tai hunajasaarille eksynyt matkaaja. Minä löysin sinut myrskyn jälkeen: sade oli puhdistanut ilman, ja suloiset jalkasi kimalsivat vedessä kuin kalat.
Rakkaani, olen matkalla taisteluun.
Kaivan paljain käsin luolan, jossa Kapteenisi odottaa sinua kukkavuoteella. Älä enää muistele repivää riitaa, joka iski väliimme kuin välkehtivä salama ja kenties jätti meihin poltinmerkkinsä. Rauha laskeutui myös siksi että palaan nyt taistelemaan kotimaahani, koska sydämeni on eheytynyt verellä jonka sinä annoit sille ainiaaksi ja koska käteni ovat täynnä alastomuuttasi, katso, katso tänne, katso meren yli kuinka säteilen, katso yön läpi kuinka purjehdin, meri ja yö ovat sinun silmäsi.
Suloinen rakkaani, joskus sinäkin taistelet rinnallani, suudelmasi hulmuavat sydämessäni punaisten lippujen lailla, ja jos kaadun, ei vain multa ole peittonani, vaan myös antamasi suuri rakkaus, joka kerran virtasi suonissani.
Sinä tulet luokseni, odotan sinua tuona hetkenä ja kaikkina hetkinä, jokaisena hetkenä odotan sinua. Ja kun vihaamani alakulo tulee kolkuttamaan ovellesi, sano sille että odotan sinua, ja kun yksinäisyys tahtoo sinun vaihtavan sormuksen johon on kaiverrettu minun nimeni, lähetä yksinäisyys puheilleni, kerro sille että minun oli lähdettävä koska olen sotilas, ja siellä jossakin sateen alla, tulen keskellä, odotan sinua, rakkaani.
Rakkaani, on yö.
Kenties kerran mies ja nainen, sellaiset kuin me kaksi, koskettavat tätä rakkautta ja siinä on vielä hehkua polttaa sitä koskettavaa kättä. Keitä olimme? Väliäkö sillä! He koskettavat tätä tulta, joka toistaa sinun korutonta nimeäsi, rakkaani, ja minun, nimeä, jonka vain sinä tunsit, koska ainoana maailmassa tiedät kuka olen.
Ja näin päätän tämän kirjeen ilman surun häivää: jalat tukevasti maan pinnalla kirjoitan tätä matkakirjettä, ja koko elämäni ajan minä seison aina ystävän rinnalla vihollista vastaan, huulillani sinun nimesi ja suudelma, joka ei ikinä irtautunutkaan sinusta.
- Pablo Neruda -
Koeta ymmärtää. Kaikki tietävät millainen minä olen, mutta silti olen sinua varten luotu."VEINTE POEMAS DE AMOR..."
Korkeimmasta roviosta kurkottaa palava yksinäisyyteni viittoen käsillään kuin haaksirikkoinen.
Lähetän punaisia hätämerkkejä hajamielisille silmillesi jotka kimaltavat kuin meri majakan ympärillä.
Kätket vain pimeyden, oma kaukainen naiseni, katseessasi häilähtävät joskus kauhun rannat.
Halun ajamana illoin lasken surun verkot silmiesi aaltoilevaan valtamereen.
Yölinnut nokkivat ensimmäisiä tähtiä jotka säkenöivät kuin sieluni kun sinua rakastan.
Yö laukkaa varjotammallan ja kylvää sinisiä tähkäpäitä vainioille.
Päivät päästään leikit kaikkeuden valolla.
Saavut hentona, verhoudut kukkiin ja veteen. Olet enemmän kuin tämä pieni valkea pää jota pidän kuin rypäleterttua käsissäni joka päivä.
Siitä pitäen kun rakastan sinua et muistuta ketään. Anna kun lasken sinut keltaisten kukkaköynnösten lomaan.
Kuka piirtää nimesi savukirjaimin etelän tähtien keskelle?
Oi salli minun muistuttaa millainen olit silloin kun sinua ei vielä ollut.
Pian ulvoo tuuli ja pieksee suljettua ikkunaani. Taivas on verkko täynnä synkiä kaloja. Täällä ryntäävät vastakkain kaikki tuulet, kaikki. Sade riisuutuu.
Pakenevia lintuja suhahtelee ohi. Tuuli. Tuuli. Minä voin taistella vain ihmisten voimaa vastaan. Tuulispää nostaa pyörteeseen hämärät lehdet ja irrottaa kaikki illalla taivaaseen kytketyt laivat.
Sinä olet tässä. Et pakene, et. Viimeiseen kutsuunikin sinä vastaat. Kyyristy rintaani vasten kuin pelkäisit. Sillä outo varjo kulki kerran läpi silmiesi.
Taaskin, pikkuinen, tuot kuusamakimpun ja povesikin on tuoksua täynnä.
Kun surullinen tuuli laukkaa perhosia surmaten rakastan sinua, ja riemuni pureutuu sinun suusi luumuun.
Millainen piina sinulle totuttautua minuun, sieluuni joka on yksinäinen ja villi, nimeeni jota kaikki pakenevat.
Niin monesti olemme nähneet kointähden hehkuvan silmiämme suudellen ja päittemme ylle on hämärä kirtynyt auki kuin viuhka.
Minun sanani satoivat yllesi hyväilevinä. Jo kauan olen rakastanut ruskeaa helmiäisruumistasi. Olet minulle suorastaan kaikkeuden valtiatar. Minä tuon sinulle vuorilta iloisia liljoja, tummia pähkinöitä, koreittain metsän suudelmia. Haluan tehdä kanssasi saman minkä kevät ja kirsikkapuut tekevät keskenään.
40 YEARS AGO: WOODSTOCK!
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgtcj8ufJ9_Oy4CW2tfH-StRjX7HsQs3RmFQcz0cPsYW-WxLV1WbPrQcMI37f_-rgJwtC0_eEyYaEykhFGChz_oJx5AjyKw2v3Z13-y2-TL8ViRQvZzKT4ul6wI0RsGwprmZPPJ9fdrBbc/s280/FLOWER-BOWER+BUSS.jpg)
Kaikkien festivaalien emo Woodstock täyttää tänä vuonna 40 vuotta.
Vuoden 1969 kolme rauhan ja rakkauden päivää 15.-17. elokuuta ovat jääneet mieleen hippien kokoontumisena, jossa musiikki oli aitoa ja sen tahdissa tanssittiin kukka hiuksissa. Yhteisöllisyys oli niin tiivistä, että sitä olisi voinut koskea.
- Woodstock on ikoni ainutlaatuiselle ajalle. Se edustaa ohikiitävää hetkeä, jossa sen sukupolven nuorten ihanteet yhdistyivät kolmeksi päiväksi ja osoittivat maailmalle, miten asiat voisivat olla, jos he olisivat johdossa, sanoo kanadalainen kirjailija Brad Littleproud.
Yleisömäärä yllätti
Taustaksi nuorille.
1960-luvun Yhdysvalloissa oli kapinaa. Vuosina 1964-75 käydyn Vietnamin sodan kauhuista uutisoitiin päivittäin niin tiiviisti, että lopulta sodan vastustajia oli kannattajia enemmän. Suurin osa vastustajista oli nuoria. Miljoonat nuoret osallistuivat mielenosoituksiin Vietnamin sotaa vastaan, ja Woodstock oli omalla tavallaan yksi niistä. Sinne kerääntyneet musiikinrakastajat puhuivat itsestään sateenkaarisotureina ja pitivät musiikkia universaalina eliksiirinä kulttuuristen konfliktien poistamisessa.
Siihen aikaan mikään musiikkitapahtuma ei ollut kerännyt niin paljon kävijöitä. Maitotilalle New Yorkin Betheliin odotettiin 50 000 henkeä, mutta paikalle saapui 500 000. Niinpä ei ollut ihme, että lähikaupoista loppui ruoka, sade teki kentästä mutavelliä, ja hygieniasta saattoi vain haaveilla.
Mutta se ei nuoria häirinnyt.
Iso perintö
Woodstock jätti jälkeensä merkittävän perinnön.
Ensinnäkin keksittiin, kuinka massiivisten tapahtumien valaistukset ja äänet hoidettiin. Nämä jäljet on nyt nähtävissä tämän päivän konserteissa.
Toisekseen Woodstockista tehdyn samannimisen elokuvan uudistuksellinen editointi on Littleproudin mukaan alku musiikkivideoille.
Lisäksi Woodstock synnytti legendoja. Genreistä mukaan mahtui rockin kulta-aika, psykedelia, latinorytmit ja funk sekä artisteista muun muassa Janis Joplin, Jimi Hendrix, The Who, Santana ja Grateful Dead.
Littleproud toteaakin 1960-luvun musiikissa "olleen luovuutta, jota aikaisemmin ei oltu nähty."
- Siitä näki, mitä nuorisokulttuurissa tapahtui, mitkä olivat nuorten huolenaiheet ja kuinka levottomiksi he itsensä tunsivat. Musiikki heijasti kaipuuta rauhaan ja seesteisyyteen aikana, jolloin maailmassa oli kaikkea muuta paitsi niitä.
http://woodstockondvd.warnerbros.com/
keskiviikko 29. heinäkuuta 2009
TENGO UNA CURITA EN.../ SUONISSANI VIRTAA...
prendo una velita en la esguina de mi alma para no sufrir
Tengo una casita en el pecho si acaso se te pierde un beso mordido de abril
y una coronita de flores para gue te a cuerdes mi.
Suonissani virtaa vahvistavaa verta, ettei rakkautesi poismeno tuottaisi tuskaa
sytytän kynttilän sieluni sopukkaan etten kärsisi.
Rakennan rintaani kodin kadonneille suukoillesi ja solmin kukista seppeleen, jotta muistaisit minut.
WITH MY DAD ON PYHÄJÄRVI LAKE LONG TIME AGO
tiistai 28. heinäkuuta 2009
SUNSET IN YYTERI
Kirjoittaa vaikka: "Yö on tähtikirkas ja sinisinä värisevät kaukaiset planeetat".
Yötuuli kiertelee taivaalla ja laulaa.
Tänä yönä voin kirjoittaa surullisimmat säkeeni.
Minä rakastin häntä, ja toisinaan hänkin rakasti minua.
Tällaisina öinä pidin häntä sylissäni.
Niin monet kerrat suutelin häntä loputtoman taivaan alla.
Hän rakasti minua, ja toisinaan minäkin rakastin häntä.
Miten olla rakastamatta hänen suuria kiinteitä silmiään.
Tänä yönä voin kirjoittaa surullisimmat säkeeni.
Ajatella ettei minulla ole häntä. Tuntea menettäneeni hänet.
Kuunnella valtavaa yötä, sitäkin valtavampaa ilman häntä.
Ja runo laskeutuu sieluun kuin kaste niittyyn.
Mitä siitä ettei rakkauteni kyennyt pidättämään häntä.
Yö on tähtikirkas eikä hän ole luonani.
Siinä kaikki. Kaukana joku laulaa. Kaukana.
Minun sieluni ei tyydy jäämään ilman häntä.
Katseeni etsii häntä kuin lähestyäkseen.
Sydämeni etsii häntä, eikä hän ole luonani.
Sama yö joka vaalentaa samat puut.
Me, silloiset, emme ole samat enää.
En rakasta häntä, totta kyllä, mutta kuinka rakastin.
Minun ääneni hapuili tuulta yltääkseen hänen kuuluviinsa.
En rakasta häntä enää, totta kyllä, mutta ehkäpä rakastan.
Rakkaus on niin lyhyt ja unohdus niin pitkä.
Koska tällaisina öinä pidin häntä sylissäni
minun sieluni ei tyydy jäämään ilman häntä.
Vaikka tämä olisi viimeinen tuska jonka hän minulle tuottaa
ja nämä viimeiset säkeet jotka hänelle kirjoitan.
- Pablo Neruda -
LEENAN PIONIT RAUMALTA
HÄMÄRÄN HETKI
Siis en ole nukkunut viime yönä. Johan Theorin niminen kirjailija valvotti minua jälleen lahjakkaasti. Kerroin teille jokin aika sitten göteborgilaiskirjailijan toisesta kirjasta Yömyrsky, mutta lupasin esikoisen heti kun saan sen käsiini ja tässä teille on nyt Johan Theorinin Hämärän hetki (Skumtimmen, Tammi, 2008).
Olemme jälleen Öölannin saarella, johon olen nyt aivan ihastunut, (minä saarten viemä nainen muutenkin!), ihan sama mitä hyistä Theorin keksii saarella tapahtuvan…Nyt katoaa pieni, Jens niminen poika eräänä sumuisena päivänä 1970 –luvun alussa. Voiko kukaan kuvitella kauheampaa kuin kadottaa lapsi tietämättä, mitä hänelle on tapahtunut! Luonnollisestikaan Jensin äiti Julia ei ole toipunut asiasta ja hän on ollut kuin elävältä haudattu nämä 20 vuotta, jotka ovat kuluneet ilman, että lapsesta on kuulunut mitään.
Upeasti, rauhallisesti, kiinnostavasti, Theorin kuljettaa jälleen tarinaa useammassa aikatasossa, jossa nykyisyys ja menneisyys lomittuvat toisiinsa ilman juonen kuljetusta vaivaavia halkeamia. Juuri tästä minä pidän: rauhallinen kertojaääni, mutta ehdottomasti kauhun väreitä nostattava ja tuo eri aikatasojen toisiinsa soljuttamisen taito. Mikä paremmin selittäisi nykyisyyttämme kuin mennyt aika!
Saarella asuu 1936 myös 10 –vuotias poika Nils Kant, josta tulee väistämättä jutun keskiö. Poika rakastaa Öölantia enemmän kuin mitään muuta ja pitää saarta omanaan, kunnes hän on pakotettu lähtemään maanpakolaiseksi ja löydämme hänet paljon myöhemmin juomasta litratolkulla halpaa punaviiniä Puerto Limónista ja katselemasta merta, jonka kaukaisuudessa odottaa hänen rakas saarensa, mutta jonne hänen ei ole sallittu palata – vielä.
Kirjan kiinnostavimmaksi henkilöksi nousi minulle kuitenkin hoitokodissa asuva, eläkkeellä oleva merikapteeni Gerlof Davidsson, kadonneen Jensin isoisä ja Julian isä. Gerlof on äärettömän intuitiivinen ja rohkea persoona. Gerlofin etiäiset ja tuntemukset ovat pelottavan oikeaan osuvia ja kun hän saa postilähetyksen, joka sisältää hänen kadonneen tyttärenpoikansa pienen sandaalin, mikään ei voi häntä pidätellä, ei edes Sjögrenin oireyhtymä.
Saarella kulkee huhu, että Nils Kant on palannut takaisin, mutta kuinka se on mahdollista, koska hän makaa kylän kirkkomaalla? On levännyt siellä jo kauan ja myös jo silloin, kun Jens katosi. Hautakivessä lukee vain nimi ja vuosiluvut 1925-1963. Mutta kuka vaeltaa Öölannin nummilla aina hämärän hetkellä? Kenen levoton sielu ei saa rauhaa? Ja kuka oli tönäissyt Gerlofin ystävän Ernstin louhoksen pohjalle mukanaan patsas, jota kutsuttiin Kantinkiveksi?
Tehkää kaikessa rauhassa omia arvauksianne ja päätelmiänne, se on dekkarin lukijan suuri nautinto ja kauhu vain kasvaa, kun huomaatte olleenne täysin hakoteillä, sillä Johan Theorin osaa eksyttää kokeneenkin lukijan viimeistään hämärän hetkellä!
*****
Tämän kirjan on lisäkseni lukenut ainakin Irene
maanantai 27. heinäkuuta 2009
TYTTÖ KUUNSILLALLA
GREEN IRELAND BY STELLO
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhiKJ8ZaNaCYrj0zZaYWlWnIuOuVnDVGuRRQ02tx7qP4MUloLgKcSv67oFnSvJb5HhQtghB6jjLIciOhHXbWGdS1wYXiLiQ1IhsbDcfCsE-RVWSslcqxXnSuFczFSOKWSmv6Dj6eiDrJ2Q/s400/iRLANTI+VIHRE%C3%84+STELLO.jpg)
"Kumpuilevilla rinteillä pienet karitsat hurmaavat suloisuudellaan. Katselen niitä AATELISLINNAN uima-altaalta."
"Bréifne jää sinne keskelle kuin unohduksiin. Se tuntuu toisaalta hyvältä: täällä saa olla rauhassa, ja paikallisiin tutustuu helpommin. Tosin IRLANTILAISILLA TUNTUU AINA OLEVAN AIKAA JUTELLA, OLTIINPA MISSÄ PÄIN MAATA TAHANSA. JOS APUA PYYTÄÄ, SITÄ SAA VUOLAASTI."
"Iirin kielessä Bréifne merkitsee kumpuilevaa tai mäkistä. Sen myös uskotaan merkinneen äärettömän kaunista paikkaa. TÄLLÄ JÄRVISEUDULLA VÄITETÄÄN OLEVAN 365 JÄRVEÄ JA JOKEA. Yksi vuoden jokaiselle päivälle, paikalliset sutkauttavat."
Ja sitten on upeita kuvia ja paljon kylpylöistä ja uima-altaista, jotka jatkuvat sisältä ulos ja murattien peittämistä kivitaloista ja Shannon-joen kalastusmahdollisuuksista etc. Ja kannattaa muistaa, että LUOTEISESTA IRLANNISTA LÖYTYVÄT VUORET, joista vain Galwayssa ja Dublinissa piipahtavat jäävät paitsi. Minäkin olen ihan hämmästyneenä lukenut Stellon blogin maisemakuvauksia, kun puhutaan VUORISTA...
Eli kuka nyt etsii ERILAISTA matkakohdetta, niin suosittelen Irlantia, jossa mikään ei ole niin kuin luullaan.
http://stello.vuodatus.net
IRLANTI SYDÄMESSÄIN/ IRELAND IN MY HEART
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjbDTIYnyYsB-_5_T2r9n9uCmNOmmQx6ZiPq85Shz6prGR8NT6hJ4pmVEuWIQ1RmLHG_81WFIOrrLY5Pzfpzk0AFoP-uwA8KuAlpcXOIgDTm_nzjyZJUPyVnDJIpyR-No3dUGj54qQ_PEM/s280/IRLANTI+VANHA+KIVITALO+STELLO.jpg)
Asuimme koko ajan Galwayssa varsin tasokkaassa hotellissa. Ja siis ruoka oli hyvää. Paljon kalaa, josta juuri mieheni kanssa erityisesti pidämme. Iltapäivisin shamppanjaa ja mansikoita, siis ihan epätodellista;-) Illat kävelimme rantapromenadilla ja piipahtelimme lukuisiin pubeihin, joissa soi VANHA, MELODINEN JAZZ! Ihastuttavat vanhat herrat soittivat jazzia valkoiset paidat päällä ja millä innolla ja taidolla, olin taivaassa! Välillä kylmän meren aaltoja ihastelemaan ja lopuksi paikkaan, jossa lauloi heleä-ääninen ja hyvin viehättävä naislaulaja. Siis livemusiikkia koko ajan!
Eräänä iltana oli sateista ja pimeää ja me emme löytäneet hotelliamme! Ihan sokkoina sateessa, pimeässä Irlannin saarella...apua!, mitä nyt seuraa? Minä olin raskaana´, mutta ah!, niin voimissani ja menin reippaasti kolkuttamaan yhden omakotitalon ovelle. Pyysin anteeksi häiriötä ja selitin, mitä hotellia etsimme. Tietysti kerroin, että olemme suomalaisia etc. ja hyvänen aika mikä ylitsevuotava ystävällisyys: meidät, ventovieraat vietiin heidän toimestaan hotelliimme! Jos olisimme olleet Saksassa moista tuskin olisi tapahtunut, siellä on liikaa etäisyyttä, varovaisuutta ja korkeita kivimuureja talojen ympärillä, mutta Irlannissa kaikki on mahdollista.
Yhden päivän vietimme Dublinin antikvariaateissa, jotka ovat todellinen vanhojen kirjojen ystävän aarreaitta. Myös upeita tauluja oli niissä myynnissä.
Elämäni ihmeellisin tapahtuma sattui sitten päivänä jolloin vaelsin Connemaran nummilla. Mieheni käveli paljon jäljessä, koska hänen pitää koko ajan 'tutkia' jotain: tien vieressä töröttävää karttaa, paikkaa josta nostetaan turvetta tms. Minua vei alitajunta ja lujaa. Yhtäkkiä kohti juoksi ihastuttava lauma connemaranponeja, saavuttaessaan minut ne jakaantuivat sivuitseni ja hetken minulla oli PONISIIVET! Todellinen ponitytön unelma, eikä ketään kuvaamassa, sillä mieheni oli halvaantunut kauhusta. Hän ei tiedä hevosista mitään ja luuli ponien juoksevan päälleni;-) No, tämän jälkeen Irlanti-virus oli istutettu ja sitkeässä on...
Vain Aransaaret jäivät elämättä, sillä silloin kun me olimme sinne lähdössä oli liian kova myrsky eli jotain turistikokemusta jäi 'plakkariin'. Seuraavalla kerralla emme taatusti asu sviitissä, emmekä ole muutenkaan kovin turistimaisia, vaan nyt vapaus vaikka jäädä saarelle saa meidät reissuun ihan toisella asenteella: mistä sitä tietää vaikka meistä sukeutuisi vielä kunnon irkkuja!
Ihan blogini alkuviikoilla toin esille Regina McBriden kirjan Ennen sarastusta (The Nature of Water and Air, 2004, Avain), joten ellette ole vielä lukeneet, teillä on erikoinen kokemus edessä. Rakastan taruja ja myyttejä ja niitä vihreä saari tarjoaa yllin kyllin.
Leena Lumi
ehkä tuleva osa-aikairkku
JÄÄHYVÄISKIRJE PABLO NERUDAN TYYLIIN
Sinä tulit takaisin. Sinä valloitit minut nopeammin kuin valkoihoiset intiaanien preerian. Halusit näyttää, kuka vieläkin on sieluni valtias. Yritin vetäytyä, mutta kerran join viiniä kanssasi ja silloin sormesi hipaisi nilkkaani: Olin mennyttä. Olin tulessa. Silloin tiesin: Ei ole unohdusta sinusta! Tiesin: On pieni polku, joka vie siimekseen, jonne minulla ei ole lupa.
Rakastan sinua aina, mutta en tiedä miten. Vain sen tiedän, että uskollisesti, mutta kaukaa, sillä nyt lähden taisteluun. Kovat veripellot odottavat minua. Niiden peltojen yllä eivät lennä halun perhoset. Vain yksinäinen suruvaippa liihottaa siipipölyään varistaen ja yökiitäjät tarjoavat minulle lohtunektareitaan.
Minun taistelukentilläni on nimetkin, mutta tuskin ne sinua kiinnostavat. Kuitenkin ne tahtovat savukirjaimin piirtyä yötaivaan pimeyteen: Olet toisen oma. Olen toisen oma. Nefernefer kutsuu minua. Vanha nainen sairastaa. Vanha koirakin sairastaa ja kohta kuolee pois. Sieluni on itkenyt lokakuusta saakka. Olen vajonnut kadun pölyyn ja yritän kuitenkin nousta. Rakas, salli minun nousta ja lähteä taisteluun.
Tammikuun pimeällä, vailla auringon lohtua, kirjoitin sinulle alastomana: 'Tämänkin hämärän' on meidän tarinamme ja tiedät sen, sinä, jonka karkea talonpoikaisvartalo haluaisi levätä ylläni kuin aamukaste. Sinä voit paeta jokiini ja minä teen paollasi mitä ikinä haluan. Senkun heität surusi verkot ja lähetät punaisia hätämerkkejä, minä olen syyllinen tähän julmaan leikkiin ja kulutan kaiken, kaiken..., mutta sinä teet tästä loputtoman muistojen korun, jota kannan ylläni kunnes taivas tulena palaa. Yöllä näin, että olit kirjoittanut nimeni tähtien sekaan savukirjaimin. Luota minuun. Minussa on päiviesi harha ja loppuelämäsi usvaviitta. Syksyllä kohtaat minut vihreässä baskerissani ja silloin vihdoinkin huomaat silmieni vihreät linnut. Unessani varjoperhoset laskeutuvat yllemme kun hukumme tähtien mereen ja majakan valot vilkuttavat hätämerkkejä. Herään märkänä suudelmiesi vaatteesta ja janoisena, koska olet tyydyttänyt palavan janosi ruumiistani. Sieluni täynnä syksyn lehtiä. Valkea mehiläinen nousee lentoon valkeiden reisieni sylistä ja ihollani viipyy painosi keveänä kuin perhosen siipipöly. Nyt valkea mehiläinen surisee sielussasi.
Olit lomalla. Olen toisen oma. Hän kirjoitti minulle kirjeen:
Et antanut minun kärsiä, vain odottaa.
Juuri sellaisina
hämmentävinä hetkinä,
jotka kihisevät käärmeitä,
jolloin olin tukehtua
ja sydämeni melkein pysähtyi,
tulit alastomana, naarmuisena,
verta vuotavana vuoteeni luo,
sinä, valittuni,
ja silloin
vaelsimme koko yön
unissamme,
ja kun heräsimme,
olit entisesi mutta myös toinen,
ikään kuin unissamme tuivertava tuuli
olisi sytyttänyt hiuksiisi taas tulen,
upottanut vartalosi vehnänkeltaiseen ja hopeaan
ja saanut sen kauttaaltansa loistamaan.
Minä en kärsinyt, rakkaani,
odotin vain.
Sinun oli uudistettava katseesi
ja sydämesi
sen jälkeen kun olit käynyt
sydämeni merensyvänteessä.
Sinun oli noustava vedestä
yhtä puhtaana kuin
öisen laineen ilmaan
lennättämä pisara.
Valittuni, sinun täytyi
kuolla ja taas syntyä; minä odotin sinua.
En kärsinyt etsiessäni sinua,
sillä tiesin sinun palaavan
uutena ihmisenä,
naisena jossa on kaikeea mitä jumaloin;
joka on jättänyt taakseen sen mistä en huoli;
jolla on sinun silmäsi, kätesi ja suusi,
mutta jonka sydän on toinen;
joka heräsi rinnallani
kuin olisi alati ollut siinä
valmiina jatkamaan
rinnallani,
aina.
Luettuani kirjeen hän katsoi minua ja näin hänen silmiensä pedonkeltaiset täplät, mutta myös siniset surun lammet. Hän päätti kaiken, kaiken. Hän sanoi, että minä lähden hänen kanssaan Chileen. Hän sanoi: Ei ole toista. Minun on ainoa. Kun vaellan Chilen rannoilla, pelkään, että muistan sinut, mutta hän ei salli. Hän rakastelee minua yöllä rantahiekalla ja suutelee huuliani, kunnes ne vuotavat verta. Olen hänen!
Jonkin ajan kuluttua. Kymmenen tai sadan kuunkierron jälkeen, kuussa, jossa ponit pudottavat karvansa, voit kirjoittaa minulle:
Tuskin olet minut jättänyt,
kun olet taas sisässäni
kirkkaana tai värisevänä,
rauhattomana, sanojeni satuttamana,
taikka täynnä rakkautta, kuten silloin
kun suljet silmäsi tajutessasi
millaista elämänlahjaa
kannan sinulle lakkaamatta.
Rakkaani,
kohtasimme janoisina,
imimme kaiken
veden ja veren toisistamme,
kohtasimme nälkäisinä,
ahmimme toisiamme
tulenlieskojen lailla, kunnes kumpikin jäi
nuolemaan haavojaan.
Mutta odota minua,
säilytä minua varten suloisuutesi.
Jonakin päivänä tuon sinulle
ruusun.
Ja silloin minä vastaan sinulle syyskuussa:
Tänään, tämä päivä oli täysi malja,
tänään, tämä päivä oli suunnaton aalto,
tämä päivä oli koko maailma.
Tänään myrskyävä meri
kohotti meidät yhdellä suudelmalla
niin korkealle että salaman valo
sai meidät vapisemaan
ja me laskeuduimme, arastellen,
ja vajosimme syvyyteen toisistamme erkanematta.
Tänä päivänä ruumiimme avartuivat
ja kasvoivat maailman ääreen saakka
ja kiertyivät sulaen
yhdeksi ainoaksi vahapisaraksi
tai meteoriksi.
Sinun ja minun välille avautui uusi ovi
ja joku, vielä kasvoton,
odotti meitä sen takana.
Valkean mehiläisen päivänä A.D. xxxx
Turkoosi
JOS UNOHDAT MINUT
Tiedäthän miten siinä käy: jos katselen kuun kristallista kirkkautta, hiipivän syksyn punaista oksaa akkunani alla, jos hipaisen takkatulen ääressä tuhkan haituvaa tai karahkan karheata pintaa, se kaikki ohjaa minua luoksesi, ikäänkuin kaikki oleva, aromit, valot, metallit, olisivat pikku pursia matkalla kohti saariasi jotka odottavat minua.
Mutta kuitenkin:
jos rakkautesi minuun vähitellen hiipuu, hiipuu myös minun rakkauteni sinuun vähän kerrassaan.
Jos äkkiä unohdat minut, älä enää etsi minua, sillä minäkin olen jo sinut unohtanut.
Jos elämäni läpi puhaltava, lippuja hulmuttava tuuli on sinusta mieletön ja uuvuttava, ja päätät häätää minut sydämestäsi johon olen juurtunut, ajattele että sinä päivänä, sinä hetkenä, kohotan käteni, ja juureni tempautuvat etsimään uutta kasvumaata.
Mutta jos joka päivä, joka hetki, tunnet että kuulut ikuisesti minulle täynnä järkähtämätöntä hellyyttä: jos joka päivä huulillesi puhkeaa kukka huhuilemaan minua, silloin, rakkaani, silloin vanha tuli polttaa minua taas, mikään ei sammu eikä unohdu, rakkautesi ruokkii minun rakkauttani, ja niin kauan kuin elät, se pysyy sylissäsi eikä kaikkoa käsivarsiltani.
- Pablo Neruda -
YÖSUKELLUS
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgtXXIkHeFhZl1hyphenhyphenfojdJUHaKV63HN3f5GqSLIn8BFB0egfiJEAGsWi-wuthX_1wB7r7G7Yb85yaacvTRYkEWXuBjKk_Tr7ywzBFbhPv9z_ejxNSbb5KTk-uxG7Dx_7fGe4_MEanegtEMA/s280/TIIRAT+MERIAAMIAISELLA.jpg)
sunnuntai 26. heinäkuuta 2009
EPILOGI ON MUUTAKIN KUIN...
lauantai 25. heinäkuuta 2009
...BESSUN TÄYTETYT SIENET PINJAN AVUSTAMANA
Täyte painellaan sormilla sienten sisälle. Pekoniviipaleet pyöräytetään sienten ympäri aloittaen aurajuustotäytteen puolelta. Kiepautus tehdään ristiin ympäri, jolloin täyte pysyy hyvin sienten sisällä.
Sienet ovat parhaita grillattuna, mutta voi tehdä myös uunissa grillivastuksella.
Kuuma grilli, 10-15 minuuttia. Kun pekoni on rapeaa ja kauniin ruskeaa, sienet ovat valmiit.
Varokaa: tähän herkkuun jää koukkuun!
perjantai 24. heinäkuuta 2009
RIEMU
- Katri Vala -
MERI
Tuhannesti jo kirosin sinut, tuhat kertaa anteeksi annoin.
- Katri Vala -
OLEN NÄHNYT...
- olen nähnyt satakielten kuoriutuvan
- olen nähnyt alppijärvien uskomattoman vihreän
- olen nähnyt ihmisen kohtelevan koiraa huonosti
- olen nähnyt komean suden jolkottamassa ihan automme vieressä
- olen nähnyt kateutta, kilpavarustelua ja pöyhkeyttä vailla vertaa
- olen nähnyt Irlannin nummilla ison connemaraponien lauman juoksevan minua kohden, kaartuvan sitten kauniisti kohdallani ja muodostavan minulle 'ponisiivet'
- olen nähnyt uskomattomia auringonlaskuja mereen ja järveen
- olen nähnyt miehen silmissä kyyneleet raivosta, surusta ja hellyydestä
- olen nähnyt elokuvan Brokeback Mountain
- olen nähnyt miljoona sanaa, jotka nyt asuvat sisälläni musiikkina
- olen nähnyt täydellisen vilpittömän ystävyyden koirani meripihkasilmissä
- olen nähnyt peilissä naisen, josta tuli vahva, mutta ei kova
torstai 23. heinäkuuta 2009
OLGA RAKAS!
PS. TÄNÄÄN UIMISTA, YLIMÄÄRÄISTÄ RAPSUTUSTA JA HERKULLISIA YDINLUITA
keskiviikko 22. heinäkuuta 2009
JOTAIN KISSOJEN YSTÄVÄLLE
KIITOS NIMPPARIONNITTELUISTA!
tiistai 21. heinäkuuta 2009
ATONEMENT: Keira Knightley & James McAvoy
ATONEMENT: James McAvoy
maanantai 20. heinäkuuta 2009
IHASTUTTAVA VALKOVIINICOOLERI
SOVITUS
Nyt he viimein olivat vieraita toisilleen, menneisyys oli unohdettu. Vieraita he olivat myös itselleen, koska olivat unohtaneet keitä ja missä olivat. Kirjaston ovi oli paksu, eivätkä sen läpi kantautuneet mitkään tavanomaiset äänet, jotka olisivat voineet muistuttaa heitä todellisuudesta ja pidätellä heitä. He olivat nykyhetken ulottumattomissa, ajan tuolla puolen, vailla muistoja ja tulevaisuutta. Ei ollut muuta kuin kaiken tieltään hävittävä aistihuuma, kiihottava ja paisuva, ja kankaan hankaava ääni vasten ihoa ja kangasta, kun kädet ja jalat liukuivat toisiaan vasten heidän levottomassa, aistillisessa painiskelussaan. Robbiella oli kovin rajalliset kokemukset, ja hän tiesi vain muiden puheista, ettei makuulle käyminen ollut välttämätöntä.
Ian McEvanin Sovitus (Otava, Atonement, 2002), on rakkauden kauneimpia ja samalla raastavampia kuvauksia. Kaikki tapahtuu Englannissa kesän 1935 kuumimpana päivänä. Nuoret, Cecilia ja Robbie, löytävät toisensa, mutta ennen iltaa Robbie haluaa lähettää Cecilialle viestin. Hän hylkää ensimmäisen version liian rohkeana ja kirjoittaa uuden, romanttisen ja hellän. Viestinviejäksi hän onnettomuudeksi valitsee Cecilian 13 vuotiaan pikkusiskon Brionyn, joka sekoittaa päässään todella rankasti omat fantasiansa ja todellisuuden. Robbie on liian nuori tajuamaan tätä ja täysin tietämätön siitä, että Briony, pikkutyttö on rakastanut häntä jo kauan. Briony avaa kuoren ja lukee:"Haaveissani suutelen sinun pilluasi, sinun ihanaa, märkää pilluasi. Ajatuksissani rakastelen kanssasi kaiket päivät."
Robbie parka! Hän oli nuoren miehen innossaan laittanut väärän viestin kuoreen ja nyt sen oli lukenut höpsä Briony...Seuraukset olivat sanoinkuvaamattomat: Kaikkien aikojen helle läähätti kartanon yllä, toinen maailmasota oli aloittanut massiiviset varustelut, mutta Cecilian ja Robbien kujanjuoksu oli vasta alkanut...
Mitä taas tuli Ceciliaan, häneltä kokemus puuttui tyystin, jos siksi ei lasketa hänen näkemiään elokuvia ja lukemiaan romaaneja ja runoja. Näistä rajoituksista huolimatta kumpikaan ei hämmästellyt sitä, miten hyvin he tunsivat omat tarpeensa. Nyt he taas suutelivat, Cecilian kädet Robbien niskan takana. Cecilia nuoli Robbien korvaa, sitten näykki hänen korvalehteään. Puraisut yhtä aikaa kiihottivat ja raivostuttivat Robbieta, yllyttivät häntä eteenpäin. Hän vei kätensä Cecilian hameen alle, puristi lujaa pakaroista ja kääntyi vähän läimäyttääkseen niitä, mutta tila ei antanut myöten.
Ian McEvan on yksi lempikirjailijoistani, joka nyttemmin harrastaa enemmän kyynisyyttä ja jopa sarkasmia, kuin Sovituksen aikoihin. Lienee ikäkysymys...herroilla kirjailijoilla...Sovituksessa luemme suurta tunnetta, vielä suurempaa tarinaa, brittihuumoria ja pieneen tarttumista: henkäilyt, luomi, kainaloon lankeava varjo, usva, tuoksu. Kaiken yllä leijuu outo, viehättävä surumielisyyden huntu, aavistus menneen maailman tulevasta katoavuudesta. On paljon hetkessä viipymistä, jopa niin, että luulin välillä lukevani Bloomsburyn Valtiatarta, Sieluni Ryövääjää, Virginia Woolfia.
Myöhemmin, paljon myöhemmin, kun Robbie on jo vapautettu vankilasta, johon hän joutui karmeiden ja Brionyn aiheuttamien syytösten takia, silloin on jo alkanut toinen maailmansota. Robbie lähetetään sinne eturintamaan tykin ruoaksi. Nyt Briony alkaa tajuta tekonsa hirvittävyyden. Hän tuntee kuitenkin olevansa anteeksiannon tavoittamattomissa. Kuin itseään rangaistakseen hän pestautuu sairaanhoitajakoulutukseen, jonka suorittaa vaikeimmin haavoittuneiden sairaalassa. Briony vieläkin muistelee mieluiten siskonsa ja Robbien erikoista suihkulähdekohtausta kuin itse tekoaan, kunnes aika on kypsä...
Samanaikaisesti Robbie pakenee haavoittuneena kohti Dunkerquen rannikkoa taskussaan Cecilian kirje, jota hän on kantanut mukanaan läpi sodan: "Minä odotan sinua. Tule takaisin."
Saatan olla nähnyt tämän filminä...tai sitten olen nähnyt vain suihkulähdekohtauksen. Yksi lysti!: Tällainen kirja ansaitsee tulla elokuvaksi ja vain parhaiden tekijöiden kautta. Sovitus on ehdottomasti Ian McEvanin paras kirja!
Cecilia katsoi häntä kiinteästi silmiin ja kurottui riisumaan kengät jalastaan. Seurasi lisää hapuilua, nappien avaamista ja käsien ja jalkojen asettelua. Cecilia oli täysin kokematon. Robbie ohjasi sanaakaan sanomatta hänen toisen jalkansa alimmalle hyllytasolle. He toimivat kömpelösti, mutta ajatukset olivat niin kaukana omasta itsestä, ettei nolostuminen käynyt mielessäkään. Kun Robbie uudestaan hinasi ylös silkinpehmeää, takertelevaa hametta, hän oli näkevinään Cecilian ilmeessä samaa epävarmuutta kuin itsekin tunsi. Mutta oli vain yksi vääjämätön lopputulos, eivätkä he voineet tehdä muuta kuin suunnata sitä kohti...
Bye Bye Blackbird!
PS. Sovituksesta on tehty loistava elokuva Sovitus (Atonement), jossa Cecilian roolissa eteerinen ja herkänkaunis Keira Knightley ja Robbiena James McAvoy. Ja minä olin nähnyt sen suihkulähdekohtauksen Sooloilijan blogissa. Kiitos hänelle lisäinfosta, huonon muistin virkistämisestä ja elokuvaan liittyvistä kuvista!
sunnuntai 19. heinäkuuta 2009
RAKAS, VANHA PELTITARJOTIN
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiINEw4IIWGyzlBsXJe8dmwhDzWDogWfoIGcZdYJtXRRP1mqyE6ShffGgIydO4dWgvS-41MFDVl1BiQzYRfWYBn0OoZXogeh2GQPAaFmnXbLAy_0cASR5n429PDoCjOOEvhlO1LS75D2uU/s280/Carl+Larsson+tarjotin+1.jpg)
Jutun ja lehden kuvien innoittamana, muistin tämän vanhan, ihastuttavan peltibrikan, jossa jälleen kuvattuna Larssonien perheidylliä. Sain tarjottimen Ruotsissa asuvalta sukulaiseltani yli 30 vuotta sitten ja se on ollut runsaassa käytössä. Nyt olen sen museoinut uusitun keittiöni tarjotinseinälle hartaasti vaalituksi esineeksi, joka aina muistuttaa, mikä on kodin tärkein tehtävä: kodin pitää tuntua kodilta eli olla asukkaidensa näköinen ja oloinen.